- JAG, CLAUDIUS -
1. EN DOFT AV MORD
Jag, Tiberius Claudius Drusus Nero Germanicus...
...och så vidare - som en gång var, och det för inte så länge sedan-
-bättre känd för vänner och släkt som idioten Claudius-
-eller fånen Claudius, eller Claudius, stammaren...
...tänker nu nedteckna den märkliga historien om mitt liv.
Är ni där?
Ja, ni är där. Jag känner det. Jag känner er närvaro.
Jag visste att ni skulle komma genast jag började skriva.
Det var oundvikligt, förutsagt i sibyllans profetia.
Spioner! Spioner överallt...! De spionerar på mig.
Vid sängen, vid bönen, på gatan...
Också på avträdet! Spioner...
Jag ska nog lura dem! Varenda en.
Sibyllan spådde det. Jag rådfrågade henne i Cumae för många år sedan.
Hon var ryktbar. Hennes profetior var berömda världen över.
Hon tog inte emot vem som helst. Mot förmodan, tog hon emot mig.
Jag var skräckslagen.
"O, sibyllan, "sade jag. "Jag har k-k-kommit"-
-"för att fråga om Roms öde, och mitt eget."
"Hör mig, Clau-Clau-Claudius," sade hon, härmandes min stamning.
"Apollo talar till dig, genom mig. Hör noga på."
Hennes pina under puniskt bann hörs, hon stryps av snodd i penningbörs-
-men förrän hon blir frisk, hon mot värre förs.
Om tio år, femtio dagar och tre ska Clau-Clau-Claudius bliva och ge-
-en gåva önskad av alla, dock av honom ej.
Men då han är stum och ej mer här-
-om nittonhundra år så när-
-Clau-Clau-Claudius i oavbrutna ord sina tankar klär.
Ja. Så är innebörden.
Om nittonhundra år från nu kommer de att höra mig...
Men inte förr.
Nej...
En låda, jag behöver en låda!
Jag lägger allt häri. Min berättelse, släktens historia.
Och om slutet på republiken. Ja...
Jag förseglar den och gräver ned den där ingen hittar den.
Nej, ingen!
Inte på nittonhundra år eller mer. Då dyker den upp. Oväntat.
Då läser folk den, inser sanningen. Min röst, som sibyllan sade-
-enligt hennes profetia, för dem. Inte för dessa narrar i Rom.
Utan för dem där ute, borta i en avlägsen eftervärld.
För er. Allt kommer att ligga häri. Förseglat.
Ni kommer att hitta den. Det lovar jag.
Jag, Claudius, tänker nu nedteckna den märkliga historien om mitt liv-
-om min släkt, om min farmor Livia, om Augustus Caesar-
-om Marcus Agrippa - och ja...! Om hans hat mot Marcellus.
Förträffligt! Förträffligt! - Thallus!
Ta väl hand om dem, de var utmärkta.
Bjud dem den finaste maten. Inte rester.
De får äta bättre än kökspigorna, min kejsare.
Så långt behöver vi inte gå. Bättre än vi, räcker gott!
Du förstår, Marcus, jag äter helst sparsamt.
Rom frossar för mycket. I synnerhet vid fester.
Men i dag är en speciell högtid, jag vill göra ett undantag, och...
Jag har en överraskning åt dig. Två stycken, faktiskt.
Thallus!
-Ja, Caesar? -Bär in tårtan.
-Men... -Jag är otålig. Familjen ska se den!
Vet du vad mer jag har? Aristarchus av Aten finns här i Rom.
Men Marcus... Han sägs vara vår tids störste orator!
Jag bad honom förbereda ett tal till 7:e årsdagen för slaget vid Actium.
-Å, nej... ! -Vad nu? För tråkigt för dig?
-Vi hade ett i fjol. -Det var i fjol. En tråkig talare.
Denne karl sägs vara lysande.
"I dag för 7 år sedan sjönk Antonius och hans hopp i Actiums hamn..."
-De unga är sina fäders krigsärr. -Krigsärr?
Många bra karlar dog i det slaget, många fick ärr. Skämta inte om det.
-Han retas bara. -Inte alls. Dess betydelse överdrivs.
-Gräla inte nu, Marcellus. Marcus... -Nej! Låt oss höra det unga geniet!
-Nå? -Se! Här kommer tårtan!
-Får vi en var? -Men Julia, då!
-Känns det igen, Marcus? -Ja, mitt skepp.
-Som du gjorde till högkvarter. -Ett utomordentligt skepp.
Där är väl du, Marcus... Det kanderade körsbäret i stäven.
Marcellus! Detta har stor betydelse för oss.
-Tar vi inte oss på för stort allvar? -Inte stort nog!
-Livia, en underbar tårta, inte sant? -Underbar.
Hur så, "underbar"? Tycker du inte om den?
För nu in greken. Får han vänta länge till, behöver han raka sig.
Karln har faktiskt helskägg!
-Thallus, för in greken. -Lämna kvar tårtan.
För ut tårtan.
Marcus, det sägs att han skriver "prosahymner". Vad menas, tro?
En ny uppfinning. Grekerna uppfinner ständigt. Varför är de så begåvade?
Om de är så begåvade, varför är de en provins till oss, inte tvärtom?
-Aristarchus, välkommen! -Hell, Caesar.
Jag hoppas din väntan inte blivit för lång. Kom, vi är redo.
Låt höra nu!
Gärna, om Caesar låter det höras!
Naturligtvis. Förlåt mig. - Thallus!
-Caesar anbefaller tystnad! -En sån röst! Ska vi byta plats?
Endast romare har råd med tjänare med en sån röst. Är den skolad?
-Jag var skådespelare. -Det förklarar saken. Tar du viloår?
Jag har övergett yrket. I Rom är alla skådespelare, det är ont om arbete.
-Först anlitas släkt och vänner, ja. -Teatern är inte vad den varit.
Nej, och en sak till: Den var aldrig vad den varit.
Vi uppskattar om Thallus diskuterar privata problem på sin egen tid.
I dag skall drickas och dansas!
Låt oss tävla med Mars' präster med dåd som pryder gudars läger.
För sju somrar sedan seglade den vilda Kleopatra, i sin dröm-
-om ert sköna kejsardömes ruin, sina förhoppningar in i Actiums hamn.
Där, med ädle Antonius, spottade hon förbannelse över Caesars skepp-
-och ropade: "Sjunk, Rom, och alla dess gunstlingar!"
"Egypten skall inte besegras!"
Men ord dödar inte. Och förbannelser sänker inga skepp.
Innan vinden vänt och hon hämtat andan, tog mäktiga Agrippa...
Marcus Vipsania Agrippa, gammal vän och armébefälhavare åt Augustus-
-Roms remarkabla kejsare: än mer remarkabel var andra hustrun Livia.
Augustus må ha regerat världen, men Livia regerade Augustus.
Octavia, syster till Augustus och mor till Marcellus.
Intill denne, hans hustru Julia, Augustus'enda dotter.
Augustus gav nu Marcellus tydligt företräde framför Agrippa.
Detta insåg Agrippa.
Och Antonius, den en gång stolte Antonius...
...för att inte komma sist, jagade henne till själva himlens port!
Romare, minns dem! Deras ödesdigra död-
-förärar era liv i dag med en levande legend.
Era namn, och deras-
-står i historien för evigt sammanflätade.
Storartat... !
Storartat.
En sån gåva ni greker har... !
-Slaget gick dock inte till så. -Inte det?
-Nej, inte alls. -Å...
Men du beskrev det poetiskt. Jag förstår, "poetisk frihet".
Jag är van, jag skriver själv dikter. Får jag visa dig vid tillfälle?
-Det vore en ära. -En amatörs verk, men inte oävet...
Thallus har hittat en plats åt dig. Vi talas vid sedan.
Stiligt, inte sant?!
-Han kan inte mycket om sjöslag... -Det var inte mycket till slag, ändå.
-Hur sa?! -En vindränkt älskare-
-och hans egyptiska hora. Jag kunde gjort bättre själv, barn som jag var!
Seså, Marcellus!
-Lura folket, ja - inte oss själva! -Du kan mycket om saken?
Jag har studerat slaget. Jag är föga imponerad.
Du talar om det som en berömd seger. Utgången var given!
-Nu kan vi väl se på... -Nej, håll upp!
Ska jag läras krigskonst av ungar som knappt lärt sig pissa i potta!
När du själv agerat, pojk, och inte bara läst...kan vi talas vid igen!
-Mina ursäkter. -Marcus, timmen är tidig.
Timmen verkar sen. För sen. Kanske för att jag är gammal!
Thallus!
Bort med dem!
Marcus...?
Marcus!
Min farmor Livia...Hennes hjärna ständigt funderande, intrigerande.
Och jag, Claudius? Var finns jag, frågar ni.
Jag är ännu inte född. Men blir det, snart.
Men åter till historien om Marcellus'och Agrippas rivalitet.
Ja?
-Caesar ber om fruns närvaro. -Jag kommer strax.
Genast, sade han. Han har Marcus Vipsanius Agrippa hos sig.
Bäst du följer med.
Men vänta utanför.
Jag förstår inte. Du vill lämna Rom, men vägrar säga varför.
-För att du inte behöver mig längre! -Det avgör jag själv.
Gör mig till guvernör över Syrien, jag tar itu med kungen av Partien.
-Det är på tiden. -Han vill lämna Rom...
-Varför, Marcus? -Som jag sagt, jag behövs inte mer.
Det är inte skälet. Du är inte rak mot mig!
Inte rak? Nej, säg inte så till mig.
Om någon enda varit rak mot dig är det Marcus Vipsanius Agrippa!
-Är det för Marcellus' skull? -Vad har han med detta att göra?
Jag vet inte. Möjligen misstycker du att jag utsåg honom till ämbetsman.
Det har inget med Marcellus att göra.
Han är dock ung och kapabel, ännu ett skäl till att jag inte behövs.
Marcus, vi är gamla vänner, med många gemensamma fälttåg bakom oss.
-Om Marcellus förargat... -Tala honom till rätta, frun.
-Jag håller av pojken! -Det gör vi alla.
Han har övermodiga vänner, men jag har själv varit ung, med vänner...
-Den störste vännen man kan ha... -Marcus.
Jag erkänner det gärna. Jag förtiger inte känslor.
-Du vet att jag känner likadant. -Annars var jag borta för längesen!
Därför säger jag dig att jag har inget emot Marcellus.
Ingenting.
Han är en begåvad ung man.
Om du befordrat honom något i förtid, är det bara naturligt.
Det var en lättnad att höra. Jag är varse om slitningarna.
Inte mellan dig och honom! Utan mellan hans anhängare och dina.
Anhängare? Vem har det? Möjligen han, sånt märker jag inte.
Men jag? Skulle jag ha anhängare? Var? Visa mig. - Ser frun några?
Inte anhängare - men folk vill gärna bilda fraktioner.
-Då växer agg fort som vildsparris! -Det finns inget agg!
Då är jag lugnad. Om du känner att du måste lämna Rom...
Inte att jag måste...men jag är till större nytta i Östern.
-Men om du behöver mig här... -Nej, nej... Du har säkert rätt.
Det brukar du ha, med din sunda instinkt.
När ger du dig av?
Om några dagar.
Då ska hela Rom och Ostia vinka av dig!
-För senaten och romarna, då? -För senaten och romarna!
Farväl, gamle vän!
Farväl.
-Fördömt! Vem tror han att han är?! -Det vet vi så väl. Din efterträdare.
Han är för gammal! Jag måste lära upp någon yngre.
Vi kan inte undvara Marcus Agrippa.
-Återkalla honom om 4-5 månader. -Nej.
Gör det hellre när han inte behövs än tvingas ödmjuka dig då han behövs.
Nej... ! Jag vet vad jag gör!
Min son väntar utanför för att ta adjö av dig. Tar du emot?
Givetvis.
Tiberius! Du ansluter dig till trupperna i Germanien?
Du gör säkert nytta där. Vi behöver starka generaler.
Kejsardömet håller inte förutan dem! Skriv och underrätta mig.
Jag vill gärna ha nyheter från alla håll, det underbygger mina beslut.
Men nu har jag saker att ta itu med...många saker.
Må lyckan stå dig bi. Och alla muserna.
-Jag kunde besparat mig besväret. -Du vill gärna bespara dig besvär!
-Kostade det på? Ett farväl? -Han tycker inte om mig.
Alla kan inte vara älskliga, men alla kan anstränga sig!
Jag kan inte förändra min natur.
Och inte vill det, misstänker jag. Du är självgod, inombords.
-Du borde i stället gynnat min bror. -Det hade jag gjort för längesen-
-om han inte delat din fars idiotiska hopp om republikens återinförande.
Dessutom lät jag göra spådomar vid din födelse. Mycket gynnsamma.
-Inte historien om hönan igen! -Hånle, du.
Jag ritade zodiaken på hönshusets golv och en höna intog ditt tecken.
Jag värmde hennes ägg i mina händer och det kläcktes. En tuppkyckling.
Redan med ståtlig kam på huvudet!
Du har skralt med tålamod. Du vill få allt nu genast.
För 20 år sedan regerade Augustus med Marcus Antonius. Ohållbart insåg jag.
Snart skulle en bli kung.
Jag skilde mig från din far, gifte mig med Augustus...och väntade!
Var stod jag i dag om jag velat få allt genast? Och var stod du?
Var står jag?! För allt ditt tålamod och alla hönsprofetior.
Du är min son! Jag är Augustus' hustru. Där står du i dag!
l längden bättre än att vara Marcellus eller Marcus Agrippa.
Nu får du kyssa mig och gå.
Minns mina hönsprofetior, ha tålamod.
Briljera vid Renen. Din bror glänser i Illyrien. Kom inte efter.
-Har jag någonsin gjort det? -Nej.
l mindre fantasifulla färdigheter kan man lita på dig.
Min farmor vände tankarna alltmer till Marcellus'avlägsnande.
-Vem väver du till? -Morbror.
-Han har tyg till en hel armé... ! -Han tycker om mina tyger.
Inte sant, mor? Jag väver tätt, sa han.
Väv till oss andra, fler än Augustus bär kläder.
-Antonia! Kom hit. -Jag kommer, morbror.
Se på denna lilla varelse. Säg mig vad det är.
Hon är mycket fager. Hon liknar sin far. Han var mycket fager.
-För fager. -Angenämt, om han är ens make!
Det var inget nöje att vara hustru till Marcus Antonius.
Goddag, mor!
Mor ser opasslig ut, mår du bra? - Frun...
Jag sov illa i natt. Det bullrar från gatan, kan vi inget göra åt det?
Vill du hellre att folk färdas dagtid och blockerar gatorna?
Det är för mycket folk i Rom. De strömmar in, överallt ifrån!
-Syrien, Gallien, Germanien... -De är stadens livsblod, Julia!
-De gör Rom till vad den är. -Bullrig och obeboelig!
Så skönt att komma härifrån. Än värre blir det vid spelen...
Se, bara! En sån skönhet.
-Från ditt träd? -Naturligtvis.
-Livia bör äta fler päron; för hyn. -Men du plockar alla!
Jag ska skicka efter från landet. - Marcellus, låt oss tala om spelen.
-Jag vill göra något nytt. -Det låter bekant.
Ska jag fira min utnämning till ämbetsman, bör folk minnas det.
Vilka omvälvande innovationer får vi se? Giraffer, elefanter?
Jag vill klä teatrarna med tältduk och gobelänger-
-och förvandla marknadsplatsen till ett stort, brokigt festtält.
Det var allt. Nej, jag tänkte en ordnad batalj mellan 50 germaner...
-...och 50 svarta från Marocko. -Jaha, och vem betalar allt?
-Jag, delvis. Och även du. -Jaha, ja. Som jag trodde!
Kom... Kan du tänka dig 20 germaner mot 20 svarta?
Han skämmer bort honom.
Det är svårt att låta bli. Han har ett så vinnande sätt.
Minsann. Folk blir helt till sig för att göra honom tjänster.
Jag måste gå in, det är för varmt.
-Kom, Antonia, du bör vila en stund. -Jag kommer, mor.
Det hördes visst motstånd i senaten mot Marcellus' utnämning.
Inget att tala om. Några vänner till Agrippa, bara.
De vill gärna påminna din far om att Rom har inga kungar.
Hur står han ut med senatens fars?
Han iakttar formerna, det är viktigt. Romare vill tro sig ha självstyre.
Möjligen de äldre. Men för oss är det egalt.
-Du skulle höra Marcellus' vänner! -Han är mycket populär, inte sant?
-O, ja. -Hos dig också?
-Varför frågar du? -Ni har inga barn ännu.
Du har ingen avkomma med min far, efter hela 20 års äktenskap.
Så sant. Men...
-Jag är mycket lycklig med din far. -Liksom jag med Marcellus.
Det gläder mig. Inget kan ersätta ett lyckligt äktenskap.
Fast... Det är inte gott om såna nuförtiden.
Jag har alltid tyckt att Tiberius var lyckligt lottad med Vipsania.
Ja, de är mycket förälskade.
När jag gifte mig med din far var du och Tiberius småbarn.
-Ni lekte tillsammans, minns du? -O, ja!
När ni växte upp, såg ni ut att hålla av varandra så mycket.
-En gång hoppades jag att... -Ja, jag avgudade honom förr.
Så dåraktig man är som barn...
Jag vill invänta Marcellus' ankomst.
Inte ska du läsa skrivelser under föreställningen?!
Varför sitta sysslolös medan vi väntar?
Det ser illa ut! Mormors bror Julius gjorde sånt, folket ogillade det!
Vänta får du se vad Marcellus ordnat. En noshörning!
-Vad är det? -En märklig best med horn på nosen.
Som Scipios hustru. Att han inte tog hit henne...
Marcellus! Vi har väntat på dig. - Julia. Octavia.
Jag sa att han var populär!
Ja.
Låt spelen börja!
Allt väl?
-Jag har huvudvärk. -Så synd!
-Spelen är storartade. Kom ut igen. -Nej.
-Marcellus gör stor succé. -Ja. Jag har sett det.
Jaha... Då går jag åter till spelen.
Du oroar dig inte inför min avfärd? Marcellus sköter mina plikter här.
-Hur länge blir du borta? -4-5 månader.
Jag har inte besökt östra provinserna på åratal. Det är på tiden.
-Träffar du Agrippa? -Han kom aldrig längre än Lesbos.
Han sände sin deputerade för att styra Syrien. Sån fräckhet!
Jag klarar mig utan honom, det ser han. Han får klara sig bäst han kan.
Jag behöver inte honom.
Är det säkert att allt är väl med dig?
Då återvänder jag till spelen.
Ja... !
-Några brev från kejsaren? -Nej, men ett till herr Marcellus.
Lämna det och be honom söka upp mig. Jag vill diskutera röstlängden här.
Han har redan fått brevet. Men han ligger till sängs och tar inte emot.
-Hur är det med honom? -En magförkylning, bara.
Så synd att hans fru och mor reste bort...
Ja?
-Fru Livia, herrn. -Be henne stiga på.
Jag kan inte ligga hela dagen, jag har mycket att göra.
Stiger ni upp nu får ni ligga hela morgondagen!
Klokt sagt, Musa!
Marcellus!
Det är bara en magförkylning. Jag har arbetat trots värre plågor.
Har du ätit?
Han behåller ingenting. Det är helt naturligt.
Naturligt om maten är olämplig. Jag vårdade Augustus i somras.
-Han åt allt av det jag lagade. Allt. -Jag är kry i morgon.
Sommarförkylningar är farliga. Augustus så när rycktes bort.
-Mig expedierar man inte så lätt. -Jag skulle aldrig förlåta mig om...
Vad kan hända mig? Otänkbart. Min mor och Julia skulle...
Just så! Hur skulle jag se dem i ögonen om något hände dig...?
Seså, seså...
Jag flyttar in i rummet intill, och lagar själv all din mat.
Små läckerheter som en dålig aptit kan frestas med.
Det är bara en förkylning. Musa försäkrar...
Märk inte Musas ord. Inte botade han Augustus. Min omvårdnad gjorde det.
-Och dig ska jag också vårda. -Men...
-Nej, säg inte emot. -Ett sånt besvär...
Jag insisterar.
-Du är så god. -Nej, det handlar inte om godhet.
Det är Musa, frun. Han blir sämre. Mycket sämre.
Ja, jag kommer strax.
Vi borde meddela frun och modern. De bör vara här.
Nej. Du överdriver. Det måste bli sämre innan det blir bättre.
Men han får inte behålla någonting. Ingenting!
Ja, det väcker oro.
Han kräks grönt slem. Jag har aldrig sett nåt liknande.
-Grönt, säger du? -Ja! Har ni sett sånt förut?
Nej... Nej, grönt har jag aldrig sett.
-Det kanske är ett gott tecken. -Förlåt mig, frun.
Du har magrat... !
Till din fördel. Armélivet gör dig gott.
Har jag klagat? Jag är lika gärna på förläggningen som här.
Augustus är kvar i de grekiska provinserna...
-...och Marcellus... -Hur mår han?
-Jag tror han kan komma att dö. -Har Augustus underrättats?
Naturligtvis. Så snart det såg allvarligt ut.
-När blev han sjuk? -För en månad sedan. Enligt Musa...
...en sommarförkylning. Jag insåg allvaret och vårdade honom själv.
Hans mor och hustru var bortresta. Jag har vakat dag som natt.
Jag lagar själv all hans mat och ser till att han äter den.
Bryr du dig ifall han lever eller dör?!
Jag bryr mig mycket ifall han lever eller dör.
-Är Julia och modern underrättade? -Ja, de är hos honom nu.
Julia är förstås hysterisk och modern ber böner oupphörligen.
-Vi får hoppas att hon blir bönhörd. -Ja. Och att jag blir bönhörd.
Säg mig nu...
-Vad tycker du om Julia? -Ingenting. Hur så?
Ingen kan anklaga dig för att slingra sig. Hon värderar dig högt.
-Och med det menas? -Hon har alltid tyckt om dig.
Mor, jag är lyckligt gift. Julia intresserar mig inte.
Om hon så hänger naken ovanför min säng!
Bad jag henne, gör hon nog det!
Du glömmer en sak. Hon är gift med Marcellus, han är inte död än!
När jag börjar glömma saker, tänd då mitt likbål, med mig på!
Död eller levande!
Be mig inte skilja mig från Vipsania. Jag vägrar!
Den sanna älskaren! Har du med dig en packe dikter hem?
Håna, du! Vipsania är det enda som betyder nåt för mig.
-Betyder inte en sons mor något? -Det gör du, ja.
Men även hon. Be mig inte förskjuta henne.
Jag kan be om mer än så innan jag är klar.
Vart kommer vi med detta? Förutom Marcellus, finns Agrippa.
-Augustus gynnar båda före mig. -Nej! Nej!
Vid alla gudar!
-Vad är det? -Nej! Nej!
Nu tycks endast Agrippa kvarstå.
-Han är död! Han är död! -Julia...
Julia, då!
Behärska dig!
-Så uppför sig inte en romarinna. -Men han är död!
Han skrek högt, vände sig och föll ur sängen. Han är död!
Stilla dig.
Tiberius, se efter Julia. Vi måste sända bud till Augustus.
Tiberius! Se efter Julia, sa jag!
Jag gjorde allt i min makt. Allt...
Jag gjorde allt i min makt. Precis som för Augustus. Till ingen nytta.
Är han död? Är du säker på det?
Min son är död. Var säker på det.
Stackars Augustus blir förkrossad.
-Det måste ha varit matförgiftning! -Vad menar du?
Sommaren har varit så varm, sånt händer.
Naturligtvis. Det har gått mycket sånt.
Jag trodde det var en förkylning. Jag hade fel. Fel, fel!
Det måste ha varit något han åt...
-Det blir förstås en utredning? -Nej, vi vet vad han dog av.
-Gör vi det? -Matförgiftning... !
-Du sa det själv! -Ja.
-Men jag kan inte gå ed på det. -Nej.
Men det kan jag.
Tiberius, för Julia till hennes rum och trösta henne.
Bli hos henne ett tag.
Jag meddelar din hustru om varför du dröjer.
Min käre Augustus, En högst olycklig...
...och tragisk händelse har inträffat.
Din adoptivson Marcellus har dött oväntat efter en kort tids sjukdom.
Ingen vet säkert orsaken, dock misstänks matförgiftning.
Det synes mig vara den troligaste orsaken.
Rom rasade. Marcellus' misstänkliga död ledde till nya krav-
-på republikens återinförande. Det sista min farmor ville...
De härjar på gatorna, krossar statyer, plundrar affärer.
-Stadsväktarna håller efter. -Oduglingar! Sätt in palatsvakten!
-Jag svarar inte för konsekvenser! -Ynkrygg! Ska vi mördas i sängen?
-Tala med dem. -Är du från vettet?
Nej! Och inte räds jag pöbeln, heller!
Gå undan!
Vad är det ni vill?
En republik?
Vill ni ha inbördeskrig igen?
Vill ni ha ohyra på gatorna? Galler och hunner vid er dörr?!
Ni ropar efter månen! Gå hem med er!
Pack och pöbel! Kallar ni er romare?!
Vänta tills min make kommer hem!
Om du för en gångs skull uppförde dig som en normal kvinna... !
Normal kvinna är bara den ska omges av normala män!
För Agrippa till Rom. Endast han talar deras "språk".
Vad Augustus än säger, slut fred och ta hit Agrippa. Till varje pris!
Jag skriver genast.
Under tiden, skicka ut palatsvakten!
Marcus... !
Min Marcus!
-Det har dröjt alltför länge. -Inte var det min önskan.
Ska bagateller störa en vänskap? Hur kan vi tillåta sånt?
-Du kunde ha sökt upp mig. -Osäker om hur det var mellan oss?
Jag hade sökt upp dig... Ett endaste ord, en antydan.
-Inte avstår jag om jag är välkommen. -Å, denna dumma stolthet!
-Gick färden bra? -Det var grov sjö. Jag märkte inget.
-Jag tänkte på vår ungdom. -Smärtsamt att tänka på ungdomen.
-Vi har färdats långt sen dess. -Inte alltid tillsammans.
-Du var ständigt i mina tankar! -Det var inte alltid det syntes.
Var ärlig nu. Det fanns stunder... Jag minns det väl.
Då den unge mannen... Jag beklagar hans död.
Då han avsiktligt förolämpade mig, utan minsta förebråelse från dig.
-Inte ett ord från min gamle vän! -Marcus. Han var som en son för mig.
Du som har barn förstår. Kanske dumt av mig att skämma bort honom.
För mig syntes det bara vara upptåg, en hårdhänt lek...
-Har vi inte alla gjort sånt? -Kanske det.
Jag beklagar verkligen hans död. Han var dock aldrig min vän.
Sant.
Jag behöver min gamle vän igen.
Med Marcellus borta, behöver du Agrippa?
Tro mig nu. Jag hade redan planerat att söka upp dig.
Skulle jag passera Lesbos utan att hälsa på? Otänkbart.
Nej, Marcus - jag behöver dig hemma i Rom igen.
Jag vet inte...om jag orkar med det längre.
-Det är illa ställt där, hör jag. -Lite oroligheter, bara.
Det är inte därför jag vill ha dit dig, utan för att du hör hemma där.
Min gamle vän ska vara hos mig. Jag behöver din starka högerarm.
Vad säger du?
Du får den!
Marcus...
Men...
Men?
Låt oss försegla vårt förbund än tätare än förut.
-Hur? -Inget är tätare än släktband.
Att bli släkt genom blodsband och gifte visar vad vi betyder för varann.
-Du tänker på dina barn. -Nej, på mig själv.
-Jag trivs inte med min hustru. -Det visste jag inte.
Vi har inte delat säng på åratal. Nu talar jag lite för tidigt...
Anständighet kräver ju... Men Julia är ung, gifter snart om sig.
-Varför inte med mig? -Med dig?
Varför inte? Säg inte att jag inte duger åt släkten!
Ja. Varför inte? Överenskommet!
-Har du tänkt på att du blir min måg? -Ända sedan jag fick ditt brev.
-Varför gick du med på det? -Han ville det! Det var hans pris.
-Hans pris? -Vad kunde jag säga?
-Du kunde ha sagt nej. -Nej. Jag såg inget skäl till det.
-Jag förstod varför han ville. -Det kan alla!
-Vad hade du gjort? -Hanterat det... !
Jag hade påmint honom om att han saknar anor.
Hans anspråk på att ingå i julianska släkten är övermaga.
-Då hade du mist honom! -Marcus Agrippa kan jag hantera!
-Fort som vildsparris! -Använd inte det löjliga uttrycket.
Varför är du så emot detta gifte? Jag ser inget skäl till det.
Det ger honom mer än han förtjänar.
-Det finns ett annat skäl. Berätta. -Det finns inget annat skäl!
Förutom...
Förutom att... Du bör ha frågat Julia först.
Ska vi ignorera våra barns önskemål, sälja dem på marknad, likt slavar?
Saknar du känslor?
Men till slut fick hon sin vilja igenom.
Hon väntade nio år, men hon fick som hon ville, ondskefulla kvinna.
Aj!... Vad var det? Gaser?
Jag undrar, jag. De försöker bli av med mig. De förgiftar mig. Jag vet.
Jag måste teckna ned allt. Fort, innan de gör slut på mig.
Tiden rinner ut...